Képzeljük magunk elé a 10-12 ezer évvel ezelőtti Magas-Tátrát. A nagy sziklaormok között még van jég, de a gleccserek már sokkal kisebbek, mint az utolsó nagy jégkorszaki eljegesedésnél. Az erdő fokozatosan magasabbra kúszik, de felette széles, hegyi tundraövezet húzódik. Emberalkotta ösvények nincsenek – senki sem megy fel a jég- és sziklavilágban végződő völgyekbe, legfeljebb állatcsapások keresztezik a lejtőket. Itt, ahol járunk, még azok sincsenek. Ám a kép valóban a jégkorszak végi Kárpátok legmagasabb részeit idézi – csak 1000 m-rel alacsonyabban. A Darwin-hegyvidéken vagyunk, a Föld legdélebbi, nem sarkvidéki hegyvonulatában
Talán nem is létezik ez a hegyvidék. Legalábbis a Tűzföld szigetvilágának főszigetén, Chilében húzódó vad hegységrész... Mert nincs róla kép és sztori a közösségi médiában. Akkor meg nincs is...
![Fagypúpok nyomában – 700 m-en már a tundrán járunk. Ez azonban az alsó határa, ahol már kiolvadt a felszín alatti jég nagy része,
így az egykori fagypúpok (tufurok) többsége már csak kerekded sebhely – ám épp kibuggyan belőlük a nedves, köves talaj. Sebastián mereng egyikük fölött, ilyen átalakulást még ő sem látott Fotó: Nagy Balázs](/images/cikkek/2024/08/p32-img1.jpg)
Út a (szinte) semmibe
Negyedszázada katonai útépítés kezdődött a Tűzföld chilei oldalán is. Az argentin területeken ez már lezajlott, és Ushuaia város vidékéig fut az Alaszkában induló pánamerikai országút, hogy majd’ 18 ezer km után a viharos, hűvös Beagle-csatorna partján érjen véget. E stratégiai fontosságú közút a messzi déli hegyvidéket is keresztezi, de Argentínában – kihívások nélkül – völgyekben tud haladni, erdős környezetben. Chile itteni déli részét viszont nem érinti, ott az 1990-es évekig nem volt semmilyen út. A hajós, helikopteres vagy hidroplános megközelítés után maradt a lóháton közlekedés. De ezt egy erős hadsereg nem nézheti tétlenül – főleg, hogy az örök vetélytárs szomszédban már van út. Így óriási erőforrás-mozgósítással megindult az építkezés az amúgy szinte lakatlan területen, ahol csak pár farmgazdaság működik – több száz kilométeren keresztül.
600 km-re vagyunk a dél-chilei Punta Arenastól, az utolsó várostól. Az útépítés átszelte a hűvös pampát, elérte a Darwin-hegyvidéket – ám ezen a vad tájon nincsenek jól járható völgyek, a katonai útépítés egyenesen nekifutott a hegyláncoknak.
És állni látszik. Valójában néhány tucat métert halad évenként. Most úgy 500 m magasan tart, még bent az erdőzónában, de 100 m-rel magasabban már a tundra kezdődik, amely már a Yendegaia Nemzeti Parkhoz tartozik. Ez lesz a Föld legdélebbi tundrai országútja – ha eljutnak majd odáig, és a tundra is engedi, hogy használható útvonal épüljön rajta...
![Megsebzett hegyoldal – A 250 m-en fekvő völgytalpról 8 éve indult az útépítés, évente kb. egy kanyarnyit haladnak, most épp 500-550 m között zajlik a munka. De a neheze ezután jön majd, fenn a tundrán Fotó: Nagy Balázs](/images/cikkek/2024/08/p33-img1.jpg)
Majdnem ismeretlen terepen
Jelenlétünk egyáltalán nem független az útépítéstől. A megépült szakasz legeslegvégéig akarunk elmenni, hogy onnan aztán a tényleg érintetlen vadonba lépjünk, és a világvégén, pontosabban itt, a hűvös óceáni klímán emelkedő, jeges hegyvidéken építsük fel a legdélebbi mérőrendszerünket. Mindez annak a már majdnem 15 éves munkának a része, melynek során – a magyar vezetésű PermaChile programban – az Andok eltérő klímájú vidékein folyamatosan mérjük és elemezzük a környezetváltozás folyamatait – főként a tundraterületekre koncentrálva és az örökfagy (permafroszt) helyzetét vizsgálva. Tulajdonképpen délkör mentén összevetve, hogy mit okoznak az éghajlatváltozás jelenségei a hegyvidéki tájakon.
A d. sz. 55 fokának határán járunk. Ez az északi féltekére vetítve nem lenne extrém helyzet, hiszen Európában nagyjából a német–dán határvidékkel vagy Észak-Anglia tájaival rokon elhelyezkedésű. Dél-Amerika déli csücskében azonban alapvetően mások a természeti viszonyok: itt 1000 m felett már jég borítja a hegyeket, rendkívül csapadékos, hideg, viharos térség – és szinte teljesen adathiányos.
![Déli határvidéken – A Darwin-hegyvidék argentin része felett repülve. A kép bal felső szélén, a Beagle-csatorna öblében Ushuaia városa látszik. A háttérben a jegesebb és vadabb chilei vonulatok emelkednek. Nyár végén, márciusban már friss hó érkezhet az 500 m fölötti területekre Fotó: Nagy Balázs](/images/cikkek/2024/08/p34-img2.jpg)
A megcélzott területről is csak az űrfelvételeket és a Google Earth domborzatmodelljeit tudjuk böngészni, amikor előzetesen a hosszú távra kiépítendő helyszíneket keressük. A köves tundrára vagyunk kíváncsiak, de az elérése és a jó helyszínválasztás egyáltalán nem egyértelmű.
A műholdképes domborzatábrázolás látványképe pedig – mint azt már más, bonyolult domborzatú helyszíneken is tapasztaltuk – meg sem közelíti a helyszín valódi vadságát.
Nagy tapasztalatú és rendkívül elszánt egyetemi kutatócsapattal indulunk útnak. Két chilei, két olasz és három magyar résztvevő, két terepjáró, végtelen lelkesedés.
![Az erdőhatáron – Sikerül átvergődnünk a sűrű llenga (déli bükk) -erdőn. Mögöttünk a hegyi tundra vár, szemben, 1000 m körül már jég van, a gleccserek fölött a Svea 1447 m-es orma magasodik. Lent a völgy 200-250 m-en húzódik. A sűrű cserjésen még nagyon sokszor átkelünk. Egyszer majd az út is átjut rajta... Fotó: Nagy Balázs](/images/cikkek/2024/08/p34-img1.jpg)
Diadalmenet helyett
A hatalmas műszerpark legsúlyosabb része azonban hiányzik! Nem érkezett meg Punta Arenasba a hetekkel korábban Olaszországban feladott, majd’ 100 kg-nyi geofizikai műszercsomag. Így az alpesi, irgalmatlanul erős hegyiember prototípusát képviselő padovai kollégák, Mirko és Alberto idegszálain táncolva indulunk a Tűzföld átszelésére – minden diplomáciai segítséget mozgósítva, de egy idő után mobilhálózat nélkül.
Ráadásul nemcsak a műszereik vannak a valahol elakadt szállítmányban, hanem a hegyi ruháik is. Így részükről farmerban, tornacipőben szeljük a hideg porfelhőket, és a Magellán-szoroson, majd a füves síkságokon átkelve a hegyek lábáig, az utolsó esztanciáig (farmig) autózunk. Mivel több mint félezer kilométerre vagyunk az utolsó, szárazföldön elérhető chilei repülőtértől, kikötőtől, hivatalos vámszervektől, így a reménytől is távolodunk, hogy érdemi felmérő munkát tudnak végezni, pedig a tundra kőtörmelék-vastagsága és benne a fagyott víz jelenléte műszeres mérésekkel deríthető ki. A hosszú távon működő mérőállomások műszerei közül szerencsére minden itt van, azt mi hoztuk magunkkal, de a talaj- és talajélőlény-mintavételekhez szükséges felszerelések is a hátizsákjainkban vannak. A tervek megvalósulása azonban a geofizikai műszerek nélkül csak féloldalas lehet.
A Fagnano-farmon, alaptáborunkban nem önfeledt a hangulat, de nyomban a hegyekbe indulunk – az első, könnyűnek nem ígérkező terepbejárás talán búfelejtő lehet. Az időjárás ráadásul megdöbbentően jó, valószínűtlenül kellemes a hőmérséklet, kék az ég, elképesztően szép a vad gránit- és gneiszhegyek látványa. Nem erre készültünk: sokkal inkább alacsonyan ülő felhőkre, esőre, ködre, szélre, zimankóra – nyár közepén is inkább ezek a jellemzőek.
Az utolsó folyókeresztezés után, kb. 100 m-es tengerszint feletti magasságban viszont lakattal zárt sorompó állítja meg a kocsikat. Minket azonban nem, átmászunk, és gyalog indulunk tovább, mert bár az űrfelvételeken látható út végétől még nagyon messze vagyunk, az is világos, hogy van pár kilométerre egy katonai tábor.
![Útszéli donor – Az út jelenlegi vége a terepjárónk akkumulátorának kézi hurcolás-kezdetét is jelenti. Ez ad erőt – leginkább
a műszereknek Fotó: Nagy Balázs](/images/cikkek/2024/08/p02-img1.jpg)
Ahogy közelítünk, munkagépek hangját halljuk, a szürke konténerekben a hadsereg műszaki brigádjai állomásoznak. A munka visszafogottan pörög, mi a határőrségi és nemzeti parki engedélyeinket virítjuk. A chileiek számára is ismeretlen hegyvidéktől rendkívül felvillanyozódott geológus kolléga, Carlos hatékony műveletbe kezd. Már előre megbeszéltük, hogy – a sorompó kinyitásán és a szabad mozgás biztosításán túl – bármi katonai segítség jól jöhet (mobilnet, plusz ásók, helyismeret, akkumulátortöltés), ennek fejében – és ez valójában a munkánk egyik gyakorlati haszna – a jövőbeni tundraút fenntarthatóságát is elemezzük. Mert az ilyen extrém útépítéseknél a megvalósításban általában kimerül a szándék, de hogy a folyamatosan mozgó, különleges vízrendszerrel és kúszásokkal, csúszásokkal színesített helyszín mennyire viseli el hosszabb távon az utat, az már kimarad az előzetes vizsgálatokból. Ez tehát a katonaság felé a mi hozzáadott értékünk, a bürokrácia azonban mindig magas falakat emel. Itt is.
![Sziklahavas – 900 és 1000 m között a kő az úr. Csak a legnagyobb csúcsoknak van nevük: a jobb oldali nagyon hegyes a Scottsberg (1022 m), bal oldalon, jeges lejtőkkel a Cerro Castillo (1164 m). A miénk pedig legyen Cerro Alberto, mert ő ért fel elsőként közülünk... Fotó: Nagy Balázs](/images/cikkek/2024/08/p36-img1.jpg)
![Kúszó lejtőkön – A kőtörmelékes hegyi tundra teljes felszíne mozog. A kúszó sávok itt a 750 m-en fekvő tengerszem felé tartanak. Keressük a mérőállomásoknak jó helyszíneket, háttérben a jeges Cerro Catalán (1275 m) Fotó: Nagy Balázs](/images/cikkek/2024/08/p38-img1.jpg)
Minden jóra fordul
Ám az egyik konténerből felbukkan a havonta csak egyszer idelátogató műszaki hivatalvezető, akinek felcsillan a szeme, közli, hogy alapvetően tőle kellett volna engedélyt kérnünk már hónapokkal ezelőtt, de ha most ezt itt írásban megtesszük, szabad az út és az együttműködés!
Ha kíváncsi vagy hogyan fordult jóra a Földgömb Alapítvány tűzföldi expedíciója, lapozz bele július–augusztusi lapszámunkba!
![](/images/cimlapok/foldgomb-2024-07-08.jpg)
Amennyiben rendszeresen szeretné olvasni lapunkat, fizessen elő kedvezményes áron!
Előfizetek